El tità Prometeu, en haver donat el foc el progrés als homes, és clavat al capdamunt duna muntanya on una àguila vindrà a devorar-li el fetge. Tot i així, Prometeu no cedeix davant els ultratges de Zeus i li pronostica la seva ruïna com a rei dels olímpics. Però Zeus sobstina a exercir el seu poder tirànic i provoca el desastre final de Prometeu. En aquest rebel patètic, símbol de la rivalitat inflexible contra labsolutisme, shi expressa un estímul magnànim que, de molts segles ençà, ha atret ladmiració cordial de poetes, artistes i filòsofs. El seu etern interès queda manifest en la ininterrompuda vigència que El Prometeu ha tingut com a referent, no només literari, sinó moral o ideològic.